Fixed by: bullit
God kväll, mr Godby.
-Är ni ny här? -Jag fick inte tid i går.
Det blev lite bråk - en tjomme som åkte första klass utan biljett.
Han ville inte betala, så jag fick kalla på mr Saunders.
Han fick sig en rejäl uppsträckning. "Betala, annars kallar jag på polis."
Du skulle ha sett hans min. Han betalade fortare än kvickt.
Han var förstås tvungen att ta hjälp av polisen.
Man kan inte begära så mycket av nån som bara har en lunga.
Jag förstod att det hade hänt nåt.
Sen var jag tvungen att rusa till ett möte - en bekant ska gifta sig.
-Vad har det tagit åt dig? -Jag förstår inte vad du syftar på.
-Du är så tvär av dig. -Sätt lite fart nu, Beryl.
Jag har inte tid att stå här och tramsa.
-Ska du inte bjuda på en kopp till? -Beryl kan ge dig en.
-Jag ser helst att du ger mig en. -Vissa saker kan inte vänta.
Laura! Vilken trevlig överraskning.
Jag har shoppat så jag är alldeles slut.
Jag tänkte dricka te på Spindle's men jag var rädd att missa tåget.
Dr Harvey.
Skulle ni vilja hämta en kopp te åt mig?
Vilken stilig karl. Vem är det? Jag ska ringa och skvallra för Fred.
Jag har inte sett dig på år och dag.
Jag har tänkt hälsa på dig, men jag har haft sånt sjå med Phyllis.
Hon lämnade mig. Mig gjorde det inget, men Tony avgudade henne.
Jag berättar om det på tåget.
Ni sparade inte på mjölken, ser jag.
-Kära nån, inget socker. -Det ligger i skeden.
Om jag vetat att du skulle in hit, hade vi kunnat äta lunch ihop.
Ditt tåg.
-Följer ni inte med oss? -Nej, jag har min praktik i Churley.
Dr Harvey reser till Afrika nästa vecka.
Jag måste gå.
Han får springa om han ska hinna.
Det får mig att tänka på den hemska bron vid stationen i Broadham.
Häromdagen när jag pratat med advokaten-
-kom jag till stationen med en halv minut tillgodo.
Tony var med mig, och till råga på allt hade jag köpt en ny lampskärm.
En enorm sak - jag såg knappt över den. Jag slog nästan omkull en dam.
När jag kom hem var den alldeles tillknölad.
-Är det tåget till Ketchworth? -Nej, det är expresståget.
Det stannar förstås inte. Kan jag få en chokladkaka.
Mörk... Nej, jag tar nog ljus ändå. Med nötter.
Då blir det Nestle's nötchoklad.
-Stor eller liten? -Stor.
-Var är hon? -Jag märkte inte att hon gick.
-Jag undrade just vart du tog vägen. -Jag ville se expresståget passera.
-Är du sjuk? -Jag mår illa.
Det är vårt tåg.
-Har ni konjak? -Det är för tidigt.
Lite konjak gör dig gott.
-Hur mycket? -10 pence.
Vi måste skynda oss.
Nu hade vi tur, så fullt som det är på det här tåget.
-Jag är bekymrad för din skull. -Jag kände mig bara lite yr.
En gång hände det under Bobbies skolkonsert.
Han var verkligen stilig. Din vän doktorn, vad-han-nu-hette.
-Ja, han är en fin person. -Har ni känt varandra länge?
Jag känner honom knappt.
Jag har alltid varit svag för läkare.
Jag önskar att du var en snäll och förstående vän-
-i stället för en pladdrande bekant som jag aldrig tyckt om.
Jag önskar...
-Är han gift? Har han barn? -Ja, två pojkar.
-Följer frun och barnen med? -Ja.
Det är väl förnuftigt på sätt och vis att börja ett nytt liv så där-
-men inget skulle kunna få mig att lämna England.
Man har ju sina rötter, eller hur?
Jag känner en kvinna som bodde där.
Hon fick nån otäck bakterie och låg sjuk i månader.
Jag önskar du kunde sluta prata.
Jag önskar du vore död. Nej, det menade jag inte.
Men jag önskar du kunde sluta prata.
Sällskapslivet var förfärligt. Den nyrika sorten, du vet.
-Mår du illa igen? -Jag känner mig yr.
Och här sitter jag och tjattrar.
Jag väcker dig en bit innan, så du hinner pudra näsan.
Tack, Dolly.
Det måste finnas en ände på detta lidande.
Jag måste försöka behärska mig.
Ingenting är beständigt.
Inte ens livet...
En dag ska jag kunna blicka bakåt och säga: "Så fånig jag var."
Nej, den dagen vill jag inte uppleva. Jag vill minnas varje minut.
Alltid...tills jag går in i den eviga vilan.
Vi är framme, Laura.
Om du vill kan jag följa dig hem. Det är ingen större omväg för mig.
Det var snällt av dig, men jag mår bra nu.
Tack för vänligheten.
Jag ringer i morgon för att se hur du mår.
Hälsa Fred och barnen.
Är det du, Laura?
Det var då för väl.
Bobby och Margaret har bråkat igen.
Är det du, mamma?
Kom upp hit genast!
Ni borde ha sovit för flera timmar sen.
Jag vill gå på cirkus på min födelsedag i morgon.
Hon vill gå på pantomimteater.
När jag fyller år är det aldrig pantomimteater.
Om ni inte somnar nu genast blir det ingetdera.
-Varför inte ta dem med på båda? -Det blir alldeles för sent för dem.
Var sin dag, då?
Du som brukar anklaga mig för att skämma bort dem.
-Som du vill. -Cirkus eller pantomimteater?
Ingetdera. Vi låser in dem på vinden och går på bio.
-Vad är det med dig? -Ingenting.
-Vad är det för fel, älskling? -Ingenting. Jag är lite trött bara.
Jag fick ett svimningsanfall på stationen i Milford.
Dolly Messiter var där. Hon pratade och pratade - jag ville strypa henne.
Är det inte hemskt med folk som menar väl?
Sätt dig vid brasan och slappna av. Du kan hjälpa mig med korsordet.
Kallar du det avslappning?
-Ett svimningsanfall? -Det händer mig ofta. Det vet du.
Minns du inte Bobbys skolkonsert?
-Eller konserten i stadshuset. -Då blödde du näsblod.
-Jag är väl den sortens kvinna. -Du borde gå till dr Graves.
Det vore slöseri med tid. Prata inte mer om det, snälla du.
Jag var trött, det var varmt och plötsligt mådde jag illa.
Det var inget mer med det. Lös ditt korsord nu och lämna mig ifred.
Kan du hjälpa mig med det här?
"Beslöjade tecken på en stor..." Nåt på sex bokstäver.
Romans. Det är jag nästan säker på.
"Beslöjade tecken på en stor romans."
Det stämmer med "delirium".
-Skulle du bli störd av lite musik? -Nej, då.
Käre Fred...
Det är så mycket jag skulle vilja säga dig.
Du är den ende som skulle förstå. Om det ändå hade hänt nån annan.
Du är den ende jag inte kan anförtro mig till. Aldrig nånsin.
För även om jag berättar det på ålderns höst-
-skulle du blicka bakåt och känna dig sårad. Det får aldrig hända.
Vi är lyckligt gifta. Det får jag aldrig glömma.
Det här är mitt hem, du är min make och mina barn sover en trappa upp.
Jag är lyckligt gift. Jag var det - till för ett par veckor sen.
Det är mitt allt.
Det var det - till för ett par veckor sen.
Jag har burit mig så dåraktigt åt. Jag har blivit förälskad.
Jag trodde inte såna omstörtande saker hände vanliga människor.
Det började en helt vanlig dag-
-på det mest alldagliga ställe: järnvägsrestaurangen i Milford.
Jag satt och drack te och läste en bok jag lånat samma morgon.
Jag tittade upp och såg en man komma in.
Han hade en alldaglig regnkappa på sig.
Han fick sitt te och vände sig om. Då såg jag hans ansikte.
Han passerade mitt bord. Kassörskan pratade på som vanligt.
Hon med den förfinade rösten.
-Minnie har inte rört sin mjölk. -Ställde du fram den?
Tycker du om djur? Min värd är galen i dem. Hon har två katter-
-tre kaniner i en bur i köket, och en sån där hund med hår i ansiktet.
Jag vet inte vilken ras du åsyftar.
Gör rent bord tre, Beryl.
Hur blir det med min andra kopp? Jag måste snart gå.
Skulle jag kunna få ett glas vatten? Jag har fått nåt i ögat.
-Ska jag titta på det? -Nej tack, vattnet gör nog susen.
Jag känner en som förlorade synen p.g.a. ett sandkorn.
Känns det bättre?
Kan jag hjälpa till?
Dra ner ögonlocket så långt det går.
Låt mig ta en titt. Jag är läkare. Vänd er mot ljuset.
Titta upp. Ner...
Vilken lättnad. Tack så hemskt mycket.
Det var tur för mig att ni var här.
Jag måste rusa till tåget.
Det var så det började - med ett litet sandkorn i mitt öga.
Jag tänkte inte mer på det. En bagatell.
Trodde jag...
Nästa torsdag for jag in till Milford som vanligt.
Miss Lewis hade äntligen lyckats få tag i Kate O'Briens nya bok.
På vägen ut köpte jag tandborstar.
Jag tycker om doften från ett apotek. En blandning av parfym och tvål.
Mrs Leftwich var där. Hon bar en urfånig hatt.
Som tur var såg hon mig inte.
När jag kom ut på gatan...
-Hur är det med ert öga? -Bara bra.
Det verkar klarna upp.
-Jag måste vidare till sjukhuset. -Och jag till speceriaffären.
Den kvällen fick jag rusa till tåget.
Filmen jag sett hade varit förskräckligt lång.
Tåget till Churley var på väg ut.
Jag tittade förstrött mot fönstren och undrade om han var med.
Det betydde inget. Jag hade annat i tankarna - din födelsedagspresent.
Den var väldigt dyr, men jag visste att du gärna ville ha den-
-så jag hade gett handpenning på den.
Nästa torsdag.
Jag dövade mitt samvete med att tänka på hur glad du skulle bli.
Efteråt kände jag mig glad och bekymmers fri.
Solen sken och folk verkade mer gladlynta än vanligt.
Ett positiv spelade i hörnet vid Harris'.
Jag gav mannen sex pence och gick sen till Kardomah för att äta lunch.
Ett bord för två blev ledigt precis när jag kom.
Det var tursamt, eller var det det? Han kom in när jag hade beställt.
Det fanns inga lediga bord, så jag log och sa: God morgon.
Kan jag slå mig ner? Det verkar inte finnas nåt bord ledigt.
Vi har inte blivit presenterade för varandra. Jag heter Alec Harvey.
Mrs Laura Jesson.
Ni är läkare, stämmer inte det?
Bara en vanlig allmänpraktiserande läkare.
-Vad beställde ni? -Soppa och sjötunga.
Jag tar detsamma.
-Vill ni ha nåt att dricka? -Nej, ett glas vatten bara.
Titta på cellisten.
-Hemskt, men vi borde inte skratta. -Det borde finnas en lag mot sånt.
-Ni spelar inte piano, hoppas jag. -Jag blev tvingad som barn.
-Vem vet, jag har kanske talang. -Nej, nej.
-Hur kan ni vara så säker? -Ni är för sund och okomplicerad.
-Det låter tråkigt. -Ni skulle aldrig kunna vara tråkig.
-Kommer ni hit varje torsdag? -Ja.
Jag vikarierar för Stephen Lynn - överläkaren vid sjukhuset.
Kommer ni hit varje torsdag?
Ja, jag handlar för veckan, äter lunch och går på bio.
Det är skönt med lite omväxling.
-Ska ni gå på bio i eftermiddag? -Ja.
-Det ska jag också. -Skulle inte ni arbeta på sjukhuset?
Jag råkade döda två patienter i morse. Jag vågar inte gå tillbaka.
Jag är faktiskt klar för dagen. Gör det nåt om jag gör er sällskap?
-Ni kan sitta på balkongen. -Det är för dyrt.
De slutade spela lika abrupt som de börjat.
Jag hade inga betänkligheter. Det hela verkade så oskyldigt.
Servitrisen hade satt allt på samma nota.
-Nej, ni får inte... -Det var jag som trängde mig på.
Jag vill gärna att vi delar.
Vi delade omsorgs fullt - till och med på dricksen.
"Cardinal Richelieu" på Palace eller "Love in the mist" på Palladium?
-Vi betalar var och en för sig. -Ni måste tro att jag är utfattig.
-Palace eller Palladium? -Palladium.
Det känns vräkigt att sitta här. Har ni samvetskval?
Det borde ni ha.
Lite avkoppling kan inte skada. Varför skulle vi ha samvetskval?
Ni är väldigt söt.
Det kan inte vara...
Jo.
Vi gjorde sällskap till stationen. Vid grinden tog han min arm.
Då tänkte jag inte på det.
-Hurdan är er fru? -Madeleine? Liten, mörk och spröd.
Hurdan är er make?
Av medellängd, brunt hår och inte alls spröd.
Vi hinner ta en kopp te.
För tredje gången på en vecka hade han bjudit dessa tarvliga människor.
-Två te, tack. -Vill ni ha nåt till?
Är bullarna färska? Då tar jag två.
Det blir sju pence.
Bär ut teet till bordet, Beryl.
-Ni måste smaka på en av de här. -De är inte bra för figuren.
-Jag är barnsligt förtjust i dem. -Vad hände sen, mrs Bagot?
Jag sa: "Det går ju an att tro att jag ska göra det och det."
"Men jag kan inte slita hund och vara en kärleksfull fru samtidigt."
"Det finns gott om andra karlar", sa jag och packade mina väskor.
Jag bodde hos min syster ett tag, sen öppnade jag ett tehus i Hythe.
-Vad hände med honom? -Han dog efter tre år.
-Är te skadligt för hälsan? -Mitt arvode är en guinea.
-Varför blev ni läkare? -Jag är nog lite av en idealist.
-Läkare bör ha ideal. -Ska vi tala om arbete nu?
-Varför inte? Det är ert intresse. -Ja, jag har stora ambitioner.
Inte för mig själv, men för mitt skötebarn - profylax.
-Jag förstår. -Det gör ni nog inte.
De flesta duktiga läkare har drömmar.
-lbland kvävs de. Tråkar jag ut er? -Nej, även om jag inte förstår...
Alla duktiga läkare måste vara entusiaster.
Likt författare och präster måste de se sitt yrke som ett kall.
En djuprotad önskan att göra gott.
Att förhindra en sjukdom är värt 50 kurer.
Profylax handlar om levnads förhållanden och sunt förnuft.
Min specialitet är pneumoconios.
Det är en långsam fibrosprocess i lungorna orsakad av dammpartiklar.
Kolgruvorna ger många tillfällen att studera sjukdomen.
Ni ser plötsligt mycket yngre ut. Nästan som en liten pojke.
-Vad fick er att säga det? -Jag vet inte. Jo, det vet jag.
-Berätta. -Det kan jag inte...
Ni pratade om kolgruvorna.
Koldamm, ja... Det är en speciell form av sjukdomen - anthracos.
Vilka är de andra?
Chalicos - orsakas av metalldamm. Stålverken, ni vet.
Stålverken, ja...
Silikos - orsakas av stendamm. Guldgruvor.
Jag förstår.
Ert tåg. Ni får inte missa det.
-Vad står på? -Ingenting.
Jag har haft mycket trevligt.
Jag också. Ursäkta att jag tråkat ut er med medicinska termer.
-Får jag träffa er igen? -Ni måste springa om ni ska hinna.
-Får jag träffa er igen? -Ni kan kanske komma hem till oss?
Nästa torsdag, samma tid?
Nej, det är omöjligt.
-Jag ber er. -Ni kommer att missa tåget.
Jag kommer.
Jag stod där och såg hans tåg köra ut från stationen.
Jag tittade efter det, tills dess blinkande ljus försvann i mörkret.
Jag föreställde mig honom gå av tåget i Churley-
-vandra genom gatorna hem till sitt hus och öppna dörren.
Hans fru, Madeleine...
...skulle möta honom i hallen.
Eller kanske skulle hon vara på sitt rum och inte må så bra.
Skulle han säga: "Jag träffade en så trevlig dam i dag."
"Vi åt lunch ihop och gick på bio."
Då insåg jag, utan skuggan av ett tvivel, att han inte skulle säga nåt!
Det gick en kall kåre utmed min rygg.
Jag satte mig i första bästa kupé - jag ville hem så fort som möjligt.
Jag såg mig omkring för att se om nån tittade på mig.
Prästen mittemot gjorde det. Jag kände hur jag rodnade.
Jag skulle inte träffa Alec mer.
Det var över min värdighet att flirta med en främling så där.
Jag hade burit mig dumt åt, men ingen skada hade blivit skedd.
Du mötte mig i hallen. Du såg bekymrad ut.
-Vad har hänt, Fred? -Du får inte bli upprörd nu.
Bobbie har blivit påkörd av en bil.
Det är inget allvarligt - bara en lätt hjärnskakning. Läkaren är här.
Det är inget att oroa sig för, mrs Jesson.
-Är ni helt säker på det? -Ja, han hade tur.
Jag har gett honom lugnande medel. Han bör stanna hemma några dar.
Det var hemskt att se honom ligga där med bandage runt huvudet.
Det kändes som om det var mitt fel. Ett sorts straff eller varning.
Men snart var allt som vanligt igen.
Han njöt av att stå i centrum för all uppmärksamhet.
På kvällen planerade han sin framtid.
Han är för ung. Vi kan omöjligt veta om det är det han verkligen vill.
Nästa vecka vill han bli maskinist.
Det känns så de finitivt att anmäla honom till flottan i den åldern.
Jag vet att det är ett hälsosamt liv. Han får se världen och allt det...
Men vi då? Vi kommer aldrig att se honom.
Innan vi vet ordet av har han anlagt långt skägg och skaffat papegoja.
Du har en föråldrad syn på flottan.
Jag vill vara med när han växer upp.
Han får bli kontorist. Då kan du vinka av honom varje morgon.
-Du vet att jag skulle avsky det. -Du får göra som du vill.
Jag gick på bio med en främmande karl i dag.
-Han är läkare. -Ett hedervärt yrke.
Det var väl Richard III som sa: "Ett kungarike för en häst"?
Jag var rädd för det...
-Jag tänkte bjuda honom på middag. -Det går bra.
Vem?
-Dr Harvey. -Varför just middag?
-Du är aldrig hemma på lunchen. -Just det.
Vad i hela friden tar det åt dig?
Ingenting.
-Jag förstår inte det roliga. -Det är inte dig jag skrattar åt.
Jag har burit mig åt som en fjolla och inbillat mig saker.
-Jag har gjort en höna av en fjäder. -Jag sa att det inte var allvarligt.
Jag inser det nu.
Nästa torsdag gick jag för att möta Alec - som en artighetsgest.
Jag hade ju faktiskt lovat.
Jag väntade vid samma bord ett tag, men han kom inte.
Damorkestern spelade som vanligt.
Jag tittade på cellisten. Hon verkade inte lika rolig längre.
Snarare patetisk.
Efter lunchen råkade jag passera sjukhuset.
Jag undrade om det hänt nåt hemskt som hindrat honom från att komma.
Jag kom tidigt till stationen.
De hade visat en musikal, som jag avskyr. Jag hade gått innan slutet.
Det slog mig plötsligt att det kanske var här vi skulle ha träffats.
Albert Godby, hur understår du dig? Håll händerna i styr, om jag får be!
-Du är söt när du är arg. -Komma här och ta sig friheter.
-Efter vad du sa i måndags, så... -Det var i måndags det.
-Tänk om mr Saunders råkat se oss. -Han kan gott få nåt att titta på.
-Du borde skämmas. -Var inte arg.
-Drick ditt te och var tyst. -Du får sky lla dig själv.
-Jag tänkte på i kväll... -Du får lära dig lite hyfs först.
-Ge mig en puss. -Kommer inte på fråga!
Titta vad du gjorde!
Nu kom jag på er.
Tyst med dig och hjälp mr Godby plocka upp brödet.
När jag gick ut därifrån såg jag hans tåg komma in.
Jag blev panikslagen vid tanken på att inte få se honom igen.
-Jag är hemskt ledsen... -Ni missar tåget!
Fort!
Jag är så glad att jag fick en chans att förklara.
-Nästa torsdag? -Ja.
Tåget till Ketchworth avgår nu från spår tre.
Himlen kan falla ner över oss, men Kalle Anka är alltid Kalle Anka.
Jag älskar hans energi och hans vredesutbrott.
Nu börjar filmen. Bered er på tårar.
Det var en fruktansvärt dålig film. Vi smög oss ut innan slutet.
Vaktmästaren tittade föraktfullt på oss.
Det var en härlig eftermiddag. Vi gick till botaniska trädgården.
Jag tror alla skulle bete sig annorlunda om klimatet vore varmare.
Vi skulle inte vara så reserverade.
Pojkarna lekte med sina segelbåtar. En av dem liknade Bobbie.
Det gav mig inga samvetskval. Jag njöt av varje ögonblick.
Plötsligt sa Alec att han ville ta en roddtur.
Vi lyckades tjata oss till en båt.
Han trodde nog att vi inte var riktigt kloka.
Jag lät min hand släpa i vattnet. Det var kallt, men kändes underbart.
-Ni ror inte särskilt bra. -Jag vet inte hur man gör.
Det är nog bäst ni tar tag i rodret.
Vi hade så roligt. Jag kände mig lycklig och upprymd.
Det var det som gjorde det hela så skamligt.
Att jag kunde känna så tillsammans med en främling.
-Se upp! -För rodret åt vänster!
Jag har aldrig kunnat skilja på höger och vänster.
Britterna har alltid varit vänliga mot galningar.
Titta här. Te, mjölk och t.o.m. socker.
Du vet vad som har hänt, eller hur?
Ja...
-Jag blivit kär i dig. -Jag vet.
Säg mig ärligt om det är så som jag tror.
-Vad tror du? -Att du också blivit kär.
Det låter så fånigt. Jag känner dig knappt.
Men det är sant, eller hur?
Ja, det är sant.
Vi måste vara förnuftiga. Vi måste glömma det vi nyss sagt.
Inte riktigt än.
Det är för sent att vara förnuftig. Det är för sent att glömma.
Att vi har sagt det är oviktigt - vi har båda vetat det länge.
Hur kan du säga så? Jag har bara känt dig i fyra veckor.
Vi pratades vid först förra torsdagen.
-Har tiden gått långsamt sen dess? -Ja...
-Har du beslutat att inte träffa mig? -Flera gånger varje dag.
Jag älskar dig.
Jag älskar dina ögon, ditt leende, din bly ghet...
...sättet du skrattar på. Jag älskar dig.
Det är ingen idé att låtsas att det inte hänt.
Jag vill inte låtsas inför dig eller nån annan, men nu måste jag det.
Det är därför vi måste sluta genast.
Ingen av oss är fri att älska den andre.
Vi kan fortfarande avstyra det, om vi beter oss som förnuftiga människor.
-Det finns tid än. -Det är redan för sent.
Det är ditt tåg. Jag följer med dig till perrongen.
-Inte här, nån kan se oss. -Jag älskar dig så mycket.
Kan du sänka lite, älskling?
-Du var långt härifrån. -Ja, jag antar det.
Kan vi sänka lite?
Jag är snart klar. Du ser trött ut.
Jag är fullkomligt nöjd.
Hur kan jag säga så? "Jag är fullkomligt nöjd."
Om det ändå vore sant. Ingen är väl nånsin fullkomligt nöjd, antar jag.
Men bara att få känna sig tillfreds med sig själv...
Det känns som en evighet sen hans tåg körde ut från stationen...
...in i mörkret.
Jag svävade på små moln när jag gick därifrån.
På tåget hem försökte jag inte ens låtsas läsa.
Jag kände ingen skam, bara en besinningslös lyckokänsla.
Likt en förälskad skolflicka.
Vi hade båda sagt att vi älskade den andre.
Det var sant!
Jag såg mig själv i hans armar, och i andra glamorösa sammanhang.
En sån där befängd dagdröm man hade som liten flicka.
Jag stirrade ut i mörkret och såg telegra fstolparna passera förbi.
Och jag såg oss...
Kanske lite ungdomligare, men precis lika kära.
Inget stod i vår väg.
Jag såg oss på operan i Paris. Orkestern höll på att stämma.
Sen såg jag oss i Venedig, i en gondol. Musik strömmade emot oss.
Jag såg oss resa till alla de fjärran länder jag alltid velat besöka.
Jag såg oss på däck på en båt blickandes upp mot natthimlen.
På en strand i tropikerna. I månens sken under palmerna.
Sen bleknade palmerna och blev till pilträden vid kanalen.
Mina fåniga drömmar försvann.
Jag steg av i Ketchworth och gick hem som vanligt.
Jag svävade inte längre fram.
När jag hade bytt om för middagen... Du minns nog inte, men jag gör det.
Det var första gången jag ljög för dig.
Det var då skuldkänslorna och skammen började komma.
God kväll, mrs Jesson.
-Har du haft en trevlig dag? -Ja, underbar.
-Jag shoppade och gick på bio. -Alldeles ensam?
-Inte riktigt... -Vad menar du?
Jag åt lunch med Mary Norton.
Hon kunde inte följa med på bio för hon skulle hälsa på svärföräldrarna.
-Hur var det med henne? -Bara bra.
-Nu vill jag ha min middag. -Gå ner du, jag kommer snart.
-Vilket nummer önskas? -Ketchworth 37.
Jag söker mrs Norton. Ja, jag kan vänta.
-Är det du, Mary? -Laura! Jag trodde du var död.
Jag har inte sett dig på år och dag.
Skulle du vilja hjälpa mig med en liten vit lögn?
Jag for in till Milford i dag för att shoppa.
Jag skulle köpa en alldeles för dyr present åt Fred.
Spink & Robson hade inte klockan jag tänkt mig.
Men deras filial i Broadham hade en, så jag tog tåget dit.
Det är här lögnen kommer in.
Fred frågade vad jag hade gjort. Jag sa att vi hade ätit lunch ihop.
Om du stöter på honom, svik mig inte.
-Jag skulle göra detsamma för dig. -Ska vi äta lunch ihop nån gång?
-Nej, torsdagar går inte. Fredag? -Hemma hos mig i så fall.
Du vet hur min kock är. Du får komma tidigt.
Hela veckan var en enda lång pina.
Jag genomled den i ett transliknande tillstånd.
Konstigt att du inte märkte hur främmande jag var.
Nästa torsdag kom till slut. Vi skulle mötas utanför sjukhuset.
Jag var rädd för att du inte skulle komma.
Jag hade inte tänkt det först...
Jag hade inte varit inne på Royal sen Violet gifte sig.
Han beställde in champagne. Man är bara medelålders en gång, sa han.
Jag vet att du skulle ha tyckt om honom.
På väg ut sa han att han hade en överraskning åt mig.
Han sprang nerför trapporna, mer likt en skolpojke än en läkare.
Plötsligt såg jag Mary Norton och hennes kusin.
De måste ha sett allt.
Laura!
Hermione sa att det var du, men du vet hur närsynt jag är.
Jag såg er inte alls.
Jag är inte van vid champagne till lunch, men Alec insisterade.
Alec Harvey. Harveys minns du väl? Jag har känt dem i åratal.
Han kommer snart tillbaka.
-Han verkade mycket charmerande. -Han är en fantastisk läkare.
-Du minns väl mrs Norton? -Nej, jag tror inte vi...
Vi har aldrig träffats förut.
Jag som var så säker på att ni träffats.
-Mrs Rolandson. -Hemskt väder, eller hur?
Men man kan inte vänta sig vårväder så här års.
Vi måste gå. - Hermione ska följa med till svärföräldrarna.
Jag avundas dig champagnen.
Det var hemskt. De har suttit och tittat på oss hela lunchen.
Kom och titta på överraskningen.
Vid foten av trapporna stod en bil som Alec lånat av Stephen Lynn.
Jag försökte se glad ut, men det var ingen idé.
Jag kunde inte sluta tänka på dem och hur de skulle prata om oss.
Några kilometer bortom Brayfield stannade vi och gick ur bilen.
Där fanns en liten bro över en å. Solen försökte förgäves titta fram.
Vi lutade oss mot broräcket och blickade ner mot vattnet.
Alec la armen runt mig.
-Är du lycklig? -Nej, egentligen inte.
Jag vet vad du tänker säga. Att det inte är värt det.
Att hemlighetsmakeriet och lögnerna överskuggar lyckan.
Ja, nåt i den stilen.
Jag vill fråga dig en sak.
Det är väl sant för dig, dessa starka känslor vi har för varandra?
Ja...
Vi måste ha stannat länge på bron.
När vi kom tillbaka började det mörkna.
Det kändes som om jag stod vid avgrundens rand.
Alec måste ha känt likadant. Vi visste hur desperat vår kärlek var.
Han skulle lämna nycklarna i Stephens lägenhet-
-och ville att jag skulle följa med upp.
Stephen skulle inte komma förrän sent, sa han. Men jag ville inte.
Jag kommer att missa mitt tåg. Jag går tillbaka till Stephens lägenhet.
Jag måste åka hem nu, Alec.
En kopp te, tack.
-God kväll. Två whisky. -Det är för tidigt.
-Göm dem bland de gamla mackorna. -Smörgåsarna gjordes i morse.
-Ni får vänta till efter sex. -Min hals är som en öken - hör!
Jag får inte servera sprit före sex. Ni vill väl inte sätta mig i knipa?
Ge oss bara en chans, det är allt vi begär.
Säg åt mr Godby att komma hit.
Komma här och vara oförskämda...
Vänta du bara, din inbilska typ!
Försvinn härifrån, fortare än kvickt!
-Vad pågår här? -De här två besvärar mig.
-Vi beställde bara whisky. -De förolämpade mig.
-Vi skämtade bara. -Försvinn! Ni hörde vad jag sa.
-Vi lever i ett fritt land. -Ert tåg går om två minuter.
Kom, Johnnie. Ingen mening att bråka med stackarn.
Hej då, morsan!
Om de smörgåsarna är gjorda i morse, är ni Shirley Temple.
-Vilken fräckhet att tala till er så. -Häll upp en tår konjak åt mig.
Vi ses senare, Albert...
Tåget till Ketchworth kommer nu in på spår tre.
-Jag måste åka hem nu. -Jag går tillbaka till lägenheten.
Jag åker hem.
Jag glömde en sak.
Det började regna när jag svängde av från High Street.
Din kappa är blöt. Du får inte bli förkyld.
-Jag ser hemsk ut. -Jag kan ta den åt dig.
-Jag hoppas brasan tar sig. -Veden är nog fuktig.
Sätt dig, älskling.
-Jag gick på tåget och sen av igen. -Vi är båda mycket dåraktiga.
-Jag kan inte stanna. -En liten stund.
-Fort, jag måste gå. -Det finns en köksingång.
-Är det du, Alec? -Ja.
-Du är tidig. -Jag håller på att bli förkyld.
Jag tyckte det var bäst att gå hem och lägga sig.
-Vad ska du äta? -Jag kan alltid ringa restaurangen.
Det är ju faktiskt ett servicehus.
Här tillgodoses alla smakriktningar...
Du har oanade djup, käre Alec. Inga ursäkter, snälla du.
Det är uppenbart att du intervjuat en kvinnlig patient privat.
Sjukhusmiljön kan verka upprörande på kvinnor.
Att döma av tumultet när jag kom antar jag att hon tog bakvägen ut.
Jag förvånas över detta komiska drag i din natur.
Vi har ju ändå varit vänner i många år.
Jag är uppriktigt ledsen. Det hela måste verka obeskrivligt vulgärt.
Men du har helt rätt, ursäkter är onödiga mellan gamla vänner.
Kan jag få min nyckel? Jag har bara två och de är så lätta att förlägga.
-Du är väldigt arg, eller hur? -Nej, bara besviken.
Jag sprang tills benen inte bar mig.
Jag stannade för att hämta andan på en av sidogatorna till High Street.
Jag kände mig så fruktansvärt förödmjukad och skamsen.
Jag samlade mig och började gå i riktning mot stationen.
Regnet hade avtagit.
Sen insåg jag att jag omöjligt kunde åka hem innan jag lugnat ner mig.
Jag tänkte på att du väntade där hemma och gick för att ringa dig.
Minns du?
Är det du, Fred?
Jag kommer inte hem till middagen. Jag är med miss Lewis.
Bibliotekarien jag berättade om.
Hon väntar här utanför.
Hennes mor är sjuk och jag har lovat stanna tills läkaren kommer.
Jag vet, men hon har alltid varit så vänlig mot mig.
Jag köper en smörgås. Be Ethel lämna lite soppa åt mig i köket.
Ja, jag kommer så fort jag kan.
Det är lätt att ljuga när den andre litar på en.
Det är lätt, och så förnedrande.
Jag började vandra omkring planlöst.
Jag vek av från High Street av rädsla för att stöta på Alec.
Han skulle säkert komma till stationen.
Jag gick tills jag kom till krigs- monumentet i andra ändan av stan.
Det hade slutat regna. Jag kände mig varm, så jag satte mig ner.
Jag tände en cigarett. Jag vet att du inte gillar att kvinnor röker öppet.
Men jag ville lugna ner mig.
Jag satt där en lång stund.
Plötsligt såg jag en polis en bit bort. Han tittade misstänksamt.
Sen kom han emot mig.
Är allt som det ska?
-Väntar ni på nån? -Nej...
-Ni kan bli förkyld. -Jag ska gå nu.
-Säkert att allt är som det ska? -Ja. God natt.
Jag försökte verka obesvärad, medveten om att han tittade på mig.
Jag gick därifrån med raska steg.
Jag kom till stationen 15 minuter innan sista tåget skulle gå.
Jag hade gått omkring i tre timmar.
-Stan, din stygging. -Vi ses på bakgården.
-Ett glas konjak, tack. -Vi håller på att stänga.
-Three Star? -Det går bra.
-Har ni penna och papper? -Då får ni vända er till bokhandeln.
-Snälla ni, det är mycket viktigt. -Ett ögonblick, då.
Vi stänger om några minuter.
-Jag har letat överallt efter dig. -Snälla, gå din väg.
-Jag kan inte lämna dig så här. -Jo, det är bäst så.
Det var en ren tillfällighet att han kom. Han vet inte vem du är.
-Ni pratade förstås om mig... -Vi pratade om en namnlös varelse.
Varför berättade du inte hur billigt vi har betett oss...
Vi älskar varandra. Det är det enda som betyder nåt.
Självaktning har också betydelse. Jag kan inte fortsätta så här.
Skulle du kunna ta farväl och aldrig träffa mig mer?
Ja, om du hjälper mig.
Jag kommer alltid att älska dig.
Jag kan inte se på dig nu, för jag vet att detta är början till slutet.
Slutet på vårt förhållande. Men snälla du, inte riktigt än.
Som du vill.
Jag vet hur du känner inför det som hände i kväll.
Jag vet hur det frestar på våra andra liv.
Skuldkänslorna är för starka.
Ett för högt pris att betala för vår lycka.
Jag vet - det är likadant för mig.
Du kan titta på mig nu.
Vi måste vara försiktiga och förbereda oss.
Att bryta nu vore för grymt.
Vi kan inte våldföra oss på våra hjärtan så.
Jag ska resa bort. Men vi har lite tid på oss än.
Klockan är över tio. Jag måste låsa nu.
Lova mig en sak.
Att vi träffas igen nästa torsdag - oavsett hur olycklig du är.
-Var? -Utanför sjukhuset halv tolv.
-Jag måste få förklara. -Gäller det din resa?
Jag har blivit erbjuden ett jobb.
Jag hade inte tänkt tacka ja först...
-Var? -Långt härifrån - Johannesburg.
Min bror är där. De har öppnat ett nytt sjukhus.
Det är ett bra erbjudande. Familjen följer med...
Nödvändigheten av att fatta ett beslut har plågat mig.
Jag stod inte ut med tanken på att lämna dig, men det är oundvikligt.
Det håller redan på att ske.
När åker du?
Om två veckor.
Det är snart...
-Vill du att jag ska stanna? -Var inte dum.
Jag gör vad du än vill.
Tåget till Ketchworth kommer nu in på spår tre.
-Du är väl inte arg på mig? -Nej, jag känner mig bara trött.
-Förlåt mig. -För vad då?
För att jag träffade dig, för att jag älskar dig...
...för att jag orsakat dig sån vånda.
Jag förlåter dig om du förlåter mig.
Torsdag.
Det skedde för en vecka sen. Det känns som år.
I dag var vår sista dag tillsammans.
Jag mötte honom utanför sjukhuset.
I förmiddags...
Vi körde ut på landet igen. Den här gången hade han hyrt en bil.
Vi sa inte mycket. Jag kände mig likgiltig och livlös.
Vi åt lunch i en av byarna.
Efteråt åkte vi till den lilla bron igen.
De sista timmarna passerade fort.
Jag minns att jag tänkte...
...att det var sista gången jag gick här med Alec.
Jag ville inte tänka på det.
Jag ville inte förstöra vår sista stund tillsammans.
-Hur är det, älskling? -Jag mår bra.
Jag önskar att jag kunde komma på nåt att säga.
-Jag kan ta ett senare tåg. -Nej, jag följer dig till perrongen.
-Kommer vi nånsin att träffas igen? -Inte än på många år.
Barnen kommer att vara vuxna då...
-Kan jag inte få skriva till dig? -Nej, du vet vad vi lovade.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig av hela mitt hjärta.
Jag vill bara dö...
Då skulle du glömma mig. Jag vill bli ihågkommen.
Vi har fortfarande några minuter på oss.
Jag har shoppat, så jag är alldeles slut.
Jag tänkte dricka te på Spindle's, men jag var rädd att missa tåget.
Skulle ni vilja hämta en kopp te åt mig?
Det var grymt av ödet.
Dolly Messiter - som menade så väl...
...men klampade rakt in i vårt avsked.
Hon pratade och pratade, men jag hörde inte vad hon sa.
Alec var underbar. En perfekt gentleman.
Ingen kunde ha gissat vad han verkligen kände.
Ditt tåg.
-Följer ni inte med oss? -Nej, jag har min praktik i Churley.
Dr Harvey reser till Afrika nästa vecka.
Jag måste gå.
Jag kände hans hand på min axel...
..sen var han borta - för alltid.
Han får springa om han ska hinna. Får mig att tänka på bron i Broadham.
Dolly pratade på, men jag lyssnade inte.
Jag lyssnade efter ljudet av hans tåg.
Sen hörde jag det.
Jag intalade mig att han inte hade åkt, att modet hade svikit honom.
Snart skulle han komma in genom dörren.
Jag bad att han skulle göra det, så jag fick se honom en sista gång.
Men minuterna gick...
-Är det tåget till Ketchworth? -Nej, det är expresståget.
Det stannar förstås inte.
Jag tänkte göra det!
Jag stod där på kanten och skakade...
Men jag var inte modig nog.
Det var inte tanken på dig och barnen som hindrade mig.
Jag hade inga tankar alls...
...bara en överväldigande önskan att aldrig mer vilja känna nåt.
Jag vände mig om och gick tillbaka in i restaurangen.
Det var då jag nästan svimmade.
Det var ingen lycklig dröm.
-Kan jag hjälpa dig på nåt sätt? -Du är alltid så hjälpsam.
Du har varit långt hemifrån.
Tack för att du kom tillbaka till mig.
Fixed by: bullit